DŮVODY SOUČASNÉ POPULARITY ANTROPOLOGIÍ
•	než se rozpovídám o kulturní antropologii, rád bych si položil otázku, čím to je, že se dnes antropologické obory a přístupy těší se takové pozornosti - dokonce bych se nebál mluvit o určitém “antropologismu” současného myšlení; odkud se bere?
•	myslím, že tento příklon k člověku je způsoben změnou měřítka a úhlu pohledu, kterým se vyznačuje současné paradigma; celé dvacáté století bylo ve znamení směrů, škol a ideologií, které nahlížely člověka ”filtrem” svých přesvědčení - člověk byl manipulován tak, aby těmto ideologickým konstrukcím vyhovoval - a to jak v teorii, tak i v praxi X jak jednotlivé ideologie ztrácely na přesvědčivosti, situace se (zhruba koncem 20. století) začala obracet - měřítkem se stal sám člověk = dnes už nenahlížíme člověka prostřednictvím ideových konstrukcí a nesnažíme se jej tvarovat do připravených forem - obracíme pohled a díváme se na člověka jeho vlastníma očima - všímáme si toho, jak si jakožto lidé vytváříme a formujeme svět, tak aby se nám jevil srozumitelný - skrze své příběhy, symboly a mýty
HISTORICKÉ ZDROJE KULTURNÍ ANTROPOLOGIE
•	kulturní antropologie je jeden z několika mála antropologických oborů, který vznikl ještě hluboko v pozitivistickém paradigmatu osvícenecké vědy 19. století
•	co je to kulturní antropologie, jak ji lze definovat? stručněji řečeno, kulturní antropologie studuje člověka skrze jeho kulturní rozmanitost; a právě tady začínají nedorozumění - co totiž míníme ”kulturou”? 
•	v běžné řeči používáme slovo ”kultura” ve dvou významech, které se přitom od sebe dost liší - jednak ve smyslu např. ”vyrazit si za kulturou”, a jednak když hovoříme ”o jiných či různých kulturách”; pro pochopení, co je to kulturní antropologie a čím se zabývá, je důležité tyto dva významy zřetelně odlišovat; pro ten první význam slova kultura se ustálilo označení axiologický (tj. hodnotový, hodnotící) - v něm je kultura chápána jako soubor trvale a všeobecně platných hodnot (jako je mravnost, vzdělanost, krása atd.), pro druhý význam se vžilo označení antropologický - v něm je kultura chápána neutrálně jako celkový způsob života charakteristický pro určitou skupinu lidí
•	pokud se podíváme na historii pojmu kultura, zjistíme, že se odehrává ve znamení postupného vydělování antropologického významu z významu axiologického; jinými slovy antropologický význam byl v pojmu ”kultura” od začátku přítomen, ale spíše skrytě a podvědomě, jako by čekal na dobu, kdy bude moci být pochopen a zřetelně formulován - ta doba přišla teprve v novověku spolu s našimi objevy ”těch druhých” - odlišných společností a jejich světů; lze říci, že kulturní antropologie vznikla v momentě, kdy se antropologický význam pojmu kultura zřetelně formuloval a definitivně se vydělil ze staršího významu axiologického 
•	v klasické a předklasické latině se slovo ”kultura” používalo v souvislosti se zemědělstvím - ”kultivovat” znamenalo obdělávat, zušlechťovat, tříbit přirozený stav půdy; jako vůbec první přenesl tento pojem z oblasti zemědělství do oblasti společenské Cicero, který v Tuskulských hovorech metaforicky hovoří o filosofii jako o kultuře ducha - zde jsou zdroje axiologického (hodnotového) pojetí kultury
•	antropologický význam pojmu se začíná objevovat v dílech novověkých historiků a filozofů, jako byli Pufendorf a Voltaire; ještě zřetelnější formy nabývá v dílech romantiků, zejména u Herdera; kulturní antropologie se rodí v momentě, kdy se slavný britský antropolog Edward Burnett Tylor pokusí roku 1871 kulturu definovat ve svém díle Primitive Culture; jeho první pokus o definici zní: ”Kultura je komplexní celek zahrnující náboženské a etické hodnoty a systémy, právní předpisy, poznání, umění a všechny zvyky a schopnosti, kterými jedinec disponuje jako příslušník společnosti a které si osvojil učením.”; to, co je na Tylorově definici důležité a přelomové, je především použití plurálu - Tylor říká, že neexistuje jediný systém náboženských a etických hodnot, právních předpisů, neexistuje jedno umění a jedno poznání - co jiná společnost, to jiné náboženství, jiná etika, právo, umění i věda - a tedy jiná kultura; také už samotný název jeho díla je přelomový - do té doby bylo nepředstavitelné, že by mohla existovat nějaká ”primitivní kultura”, nebo že by tzv. ”primitivové” mohli mít kulturu; jinými slovy, v Tylorově definici se ze souboru trvale a všeobecně platných hodnot stal celkový způsob života určité skupiny lidí; kultura už není jen jedna (kultura evropská) - i ty technologicky nejjednodušší společnosti mají svou kulturu; kultura není pro člověka dodatkem, výsadou, ale existenční nutností
•	antropologické pojetí kultury převzala kromě etnologie a etnografie také sociologie, psychologie, historie a samozřejmě archeologie X axiologické pojetí se udrželo především ve filosofii
•	přestože se Tylorova definice dnes už nepoužívá, veškeré nové definice kultury, které se objevily v průběhu 20. století, v zásadě vyjadřují totéž; výraznější posun nastal v tom, že v 60. letech se v některých antropologických směrech přestaly za ”kulturu” považovat zjevné a hmatatelné, pozorovatelné projevy chování a začaly se tak nazývat pouze a výhradně vnitřní pravidla, vzory a instrukce, podle kterých se ve svém chování řídíme; tento posun vyjadřuje definice kultury, které se držím já a ta zní: ”Kultura je souhrn sdílených, společensky předávaných vzorců chování, myšlení a vnímání.”
METODOLOGIE KULTURNÍ ANTROPOLOGIE
•	tak jako se za otce zakladatele kulturní antropologie považuje Tylor, její metodologii v moderním slova smyslu položil americký antropolog německého původu Franz Boas ve 20. a 30. letech; kulturně antropologická metodologie se opírá o tyto tři základní principy:
1.	prvním je tzv. holismus, tedy potřeba a nutnost nahlížet detaily v rámci a kontextu širšího celku; nutnost holistické perspektivy vyplývá z toho, že kultura není náhodným shlukem nesouvisejících jednotlivostí, ale celkem, který drží pohromadě obrovským množstvím zpětných vazeb = žádný aspekt života určité společnosti nemůže být pochopen bez vztahu k těm ostatním, každý kulturní prvek je třeba nahlížet v kontextu celé kultury - teprve pak se může vyjevit jeho funkce a smysl
2.	druhým principem je mezikulturní komparace, tedy mezikulturní srovnání; kulturní antropologie se staví proti empiricky nepodloženému zevšeobecňování = cokoliv chceme prohlásit o člověku, musí být podložené studiem co největšího počtu lidských kultur v čase i prostoru; současný americký antropolog Clifford Geertz toto tíhnutí k empirii vyjadřuje slovy: ”Chceme-li stanout tváří v tvář lidskosti, musíme prostě sestoupit k detailům, minout zavádějící nálepky, přejít metafyzické typy a prázdné podobnosti, abychom mohli pevně uchopit základní charakter nejenom různých kultur, ale i různých jednotlivců uvnitř každé kultury.”; podle tohoto antropologa se o člověku dozvíme daleko více studiem jeho kulturní rozmanitosti nežli jeho kulturních či biologických podobností; jinými slovy, kulturní rozmanitost je to, co je na člověku nejzajímavější a co vyjadřuje jeho podstatu a jedinečnost  
3.	konečně třetím principem je tzv. kulturní relativismus; kulturní relativismus říká, že každá kultura je relativně uzavřeným světem, který drží pohromadě svojí vlastní logikou; proto žádnou kulturu nepochopíme tak, že ji budeme nahlížet, zkoumat, posuzovat a hodnotit podle norem, hodnot a kritérií kultury vlastní; kulturní relativismus je protikladný postoji, který občas všichni podvědomě uplatňujeme, a který se označuje jako etnocentrismus - tedy posuzování cizích kultur podle norem, hodnot a kritérií kultury vlastní; přirozeným efektem etnocentrismu je, že to, co je cizí, neznámé, nesrozumitelné, je automaticky vnímáno jako horší nebo přímo špatné, případně absurdní, zvrácené a barbarské - ostatní kultury jsou lepší či horší podle toho, do jaké míry se nám podobají; etnocentrismus pochopitelně není atributem pouze naší kultury - jde o přirozený postoj, možná dokonce vrozené (epigenetické) pravidlo, které se v evoluci člověka ukázalo jako výhodné; v dnešním světě se však stává závažnou překážkou soužití
•	to, že je nám etnocetrismus přirozený, mu dává značnou výhodu před kulturním relativismem, který je pouhou teoretickou konstrukcí zavedenou teprve Franzem Boasem a jeho žáky; kulturní relativismus lze naplňovat pouze více či méně, nikdy ne definitivně - všichni jsme se totiž narodili do nějaké kultury, kterou si v sobě nosíme podstatně hlouběji, než si dokážeme představit; navíc sám princip kulturního relativismu nese pečeť kultury, ve které vznikl - už samotná snaha poznat cizí kultury (natož pak je pochopit a respektovat) je hodnotou vzniklou v našem kulturním prostředí; na druhou stranu je však tento princip cenný jako sklon, jako tendence - už samotné uvědomění si rizika etnocentrismu je metodologicky velmi účinné; takže byť jej nelze nikdy uplatňovat absolutně, kulturní realtivismus nám neustále připomíná, že kulturní antropologie tu není od toho, aby hodnotila, ale aby poznávala; pokud neoddělíme svoje úsilí poznat ty druhé od podvědomého hodnocení a posuzování, dojdeme (v nejlepším případě) ke značně zkresleným závěrům; pokud nahlížíme jiné kultury přes filtr kultury vlastní, nedozvídáme se ani tak o těch druhých jako spíše stále a znovu o sobě samých
•	tady se nabízí se otázka - odkud tedy nahlížet a zkoumat cizí kultury, když ne odtud, kde stojíme, tedy z pozice kultury vlastní? v kulturní antropologii se používají dvě základní pozorovatelská stanoviště - první se označuje jako přístup emický, druhý jako přístup etický; emický je pohled pozorovatele zvnitřku zkoumané kultury, tj. očima lidí, které studuje; etický je pohled zvnějšku kultury vlastní, ale i té studované; takže zatímco etnocentrik se dívá na cizí kulturu takříkajíc ”zpoza plotu” kultury vlastní; relativista hledí buďto “zvnitřku” kultury, kterou zkoumá a nebo z badatelského stanoviště ”mezi” či ”nad” oběma kulturami; v kulturní antropologii se emický a etický přístup kombinují - někdy je výhodnější ten, jindy onen - někdy se musíme zeptat přímo příslušníků kultury, kterou zkoumáme, proč dělají nebo si myslí to či ono X často ale nemají rodilí příslušníci patřičnou míru odstupu a nejsou schopni vysvětlit své pravé důvody a motivace - buďto si je neuvědomují, nebo si je nepřiznávají, nebo se tak prostě nechtějí prezentovat - pak je vhodnější doplnit pohled zvnitřku pohledem nezúčastněného pozorovatele; důležité je ovšem vědět, jaký z těchto dvou pohledů právě uplatňujeme a nezaměňovat jeden za druhý
•	z těchto tří základních metodologických principů (tedy holismu, komparace a relativismu) vyplývají i konkrétní metody kulturně antropologického výzkumu - ústřední roli zde hraje terénní výzkum (= přímý pobyt v kultuře, kterou studujeme); jádrem terénního výzkumu je zúčastněné pozorování (= antropologova přímá účast na každodenním životě lidí, které studuje) a práce s informátory (což je práce s vybranými jednici, kteří jsou dostatečně znalí vlastní kulturní tradice na to, aby ji byli schopni reflektovat a zprostředkovat ji antropologovi)
•	na těchto metodologických základech se kulturní antropologie se v průběhu 20. století rozčlenila do mnoha směrů a škol, které člověka a jeho kulturu nahlížejí z odlišného (často opačného) úhlu pohledu
•	na jednom krajním pólu dnes stojí např. kulturně ekologická škola kulturní antropologie a kulturní materialismus (které si všímají vazby mezi kulturou a přírodním prostředím - studují kultury jako specifické způsoby adaptace na místní přírodní podmínky) nebo kognitivní antropologie, která zkoumá kulturní podmíněnost lidských poznávacích procesů = v těchto svých polohách je současná kulturní antropologie vědou, která se ve své exaktnosti značně blíží přírodním vědám; jako žijící klasiky těchto přístupů lze jmenovat např. Roye Rappaporta, Marvina Harrise nebo Warda Goodenougha
•	na přesně opačném pólu stojí symbolická a interpretativní antropologie reprezentovaná jmény jako Victor Turner, Mary Douglasová, David Schneider, Marshall Sahlins či Clifford Geertz; tito antropologové se zaměřili především na studium symboličnosti lidského chování; v této své poloze je kulturní antropologie vědou zřetelně humanitní a často dokonce stojí na pomezí vědy a umění; např. v interpretativní antropologii Clifforda Geertze už vůbec nejde o to pozitivisticky odkrývat všeobecné zákonitosti, stanovovat hypotézy a následně je dokazovat, ale vyložit, vysvětlit cizí kulturu podobně jako literární text; podle Geertze je každá kultura jedinečná, s ničím nesrovnatelná entita - antropologovým úkolem je přeložit tento cizí svět do jazyka našeho a to i za pomoci mimovědeckých, uměleckých postupů
VAZBY KULTURNÍ ANTROPOLOGIE K JINÝM ANTROPOLOGICKÝM OBORŮM
•	tolik tedy k historii a metodologii kulturní antropologie; čím může být takto položená kulturní antropologie prospěšná jiným oborům - a čím oni mohou být prospěšné jí?
•	s přírodovědnými přístupy ke studiu člověka by měla kulturní antropologie spolupracovat v hledání vazby mezi vrozenými a naučenými vzorci chováním; jak dnes víme, naučené a vrozené nelze od sebe v mnoha případech jednoduše oddělit, protože se vzájemně podmiňují nebo ovlivňují - např. samotná schopnost učit se (= a tedy nabývat kultury) je nám pravděpodobně vrozená; ale to, do jaké míry tuto vrozenou dispozici rozvineme, závisí na podnětech z prostředí, do kterého se narodíme, tedy na kultuře; jinými slovy, kultura a přirozenost od sebe nejsou odděleny jasnou hranicí; a evoluční nebo biologická antropologie mohou kulturní antropologii pomáhat tuto hranici posouvat; přírodovědeckým antropologiím může být naopak kulturní antropologie prospěšná v tom, že ukazuje a na empirických poznatcích dokládá, nakolik jsou vrozené vzorce chování vyjadřovány a projevovány v rozmanitosti vzorců kulturních - ať už jde o příbuzenské systémy, pravidla sexuálního chování, jídelní a hygienické zvyklosti, kulturně podmíněné projevy emotivity, poznávání atd.
•	filosofické antropologii může být kulturní antropologie prospěšná v tom, že ji může zásobovat empirickým materiálem, na jehož základě může filosofická antropologie dospívat k určitým filosofickým a přitom faktograficky podloženým závěrům; současně může kulturní antropologie upozorňovat na kulturní podmíněnost některých - pouze zdánlivě univerzálních - filosofických rozprav
•	pro environmentální archeologii může být kulturní antropologie inspirativní např. svojí kulturně ekologickou školou - kulturní ekologie je směr, který studuje kulturu jako adaptační mechanismus na přírodní prostředí 
•	s historickou antropologií se kulturní antropologie přímo protíná v oblasti zvané etnohistorie; etnohistorie se zabývá tím, jak příslušníci dané kultury popisují, vykládají a současně vytvářejí dějiny své vlastní kultury prostřednictvím svých kognitivních, symbolických a mytologických soustav
•	o teologické a biblické antropologii toho vím příliš málo na to, abych mohl navrhnout styčné body; intuice mi ale říká, že by to mohla být právě symbolická a interpretativní antropologie
•	jak je vidět, možností spolupráce mezi jednotlivými antropologiemi je celá řada
•	na druhou stranu se nedomnívám, že by bylo možné a vhodné pokoušet se sjednocovat různé přístupy ke studiu člověka pod jednu integrální či obecnou antropologii - každý z antropologických oborů pohlíží na člověka z jiného úhlu pohledu a není v možnostech jednotlivce vidět a dívat se několika úhly najednou; jinými slovy šíře záběru jde vždy na úkor ostrosti a hloubky vhledu; pokud mají spolu různé antropologie spolupracovat, pak by se to mělo dít spontánně a na základě konkrétních témat, nikoliv programově a na bázi nové všezahrnující antropologické vědy; současná rozmanitost antropologií je podle mého názoru (a tím odpovídám na otázku položenou v názvu našeho sympozia) důkazem mnohorozměrnosti člověka
POJETÍ ČLOVĚKA V SYMBOLICKÉ KULTURNÍ ANTROPOLOGII
•	závěrem bych se pokusil nastínit základní pojetí člověka v kulturní antropologii; úkol je to velmi nesnadný, protože z těch mnoha směrů, do kterých se kulturní antropologie v průběhu století rozdělila, vyplývá i poněkud jiný obraz člověka 
•	situaci si usnadním tím, že se zaměřím na tu oblast současné antropologie, které je mi nejbližší - a to je antropologie symbolická a interpretativní; její pojetí člověka geniálně vyjadřuje téměř sto let starý výrok sociologa Maxe Webera (který ostatně cituje sám Clifford Geertz): ”Člověk je zvíře zavěšené v pavučině významů, kterou si samo upředlo.”; touto pavučinou významů není nic jiného než kultura; Weberova metafora vystihuje zvláštní paradox - člověk je tvůrcem kultury a přitom je na ní existenčně a existenciálně závislý; kultura ho chrání a současně svazuje; kultura je libovolná a současně závazná 
•	je totiž v zásadě jedno, do jaké sítě významů se člověk zavěsí - daleko důležitější je, že může v nějaké síti spočinout; člověk není ani tak Homo sapiens jako spíše Homo symbolicus – spíše než “holá pravda” jsou pro něj  důležitější “pevný význam” a “hluboký smysl”
•	jaký je tedy úkol kulturní antropologie? úkolem antropologa je rozplétat lidské významové sítě, porozumět jim a překládat je do jiných významových sítí tak, abychom si byli vzájemně více srozumitelní - pochopením těch druhých se staneme srozumitelnější také sami sobě, protože - jak říká antropolog Pierre Clasters - ”Poznat ty druhé znamená shledat se se sebou samým a povolit pouta lidskému údělu tím, že ho neseme poučeni a bez odporu.”